EFTER LEV TOLSTOJS ROMAN
I det 19. århundredes begyndelse -
- spredtes en mørk skygge over Europa.
Skyggen blev drevet frem af én mands røst:
Napoleon Bonaparte.
Alene Rusland og England ydede nævneværdig modstand.
Over Rusland var vejret klart. Solen skinnede.
Napoleon var 1500 km væk, -
- og Moskvas gader var fremragende til parader.
Et strålende syn. Og strålende mænd, ikke, Pierre?
- Jo, til parader. - Hvad mener du?
Jeg har også set franskmændene marchere.
Påstå ikke, at de marcherer bedre end det.
- Anført af Europas største mand. - Bonaparte?
Bonaparte.
En tronraner. En morder. En afsætter af konger!
En kolos. En frisk vind. En rensende kraft!
Hvad siger din far, når han hører dig tale sådan?
Vi drøfter ikke den slags, min far og jeg.
- Hvordan har han det? - Lægerne siger, han snart kan dø.
- Har du besøgt ham? - Jeg venter på at blive bedt om det.
I himlen vil alt finde sin plads.
Det siger rygtet jo.
Husk, at dit hjem er her, når du har behov.
Og Rostóv er din familie, når du har behov.
Jeg ryger for meget.
Er det ikke skønt? Hvordan kan du undlade at gå med?
Det kan jeg godt.
Var jeg mand, så red jeg dernede på en frygtindgydende, sort hest -
- og viftede med et sværd.
Det er så uretfærdigt.
Mænd er de eneste mennesker, der må have det sjovt.
Hvad er der, Natásja?
De smukke, unge mænd, der drager ud i kamp.
De kan blive slået ihjel.
Du skal ikke være bange. Kom.
Nikólaj!
Hvad er nu det?
Du er så flot i uniform.
Og du skal så langt væk.
Østrig ligger milevidt herfra. Jeg så efter på kortet.
Den slyngel til Napoleon.
Østrigerne laver fine armbånd. Jeg tager et med til dig.
- To! De har dem på parvis. - To.
Pierre, du husker vores kusine Sónja. Hun skal bo her.
Ja, skønt hun var langt yngre, sidst jeg så hende.
Piger vokser. Hurtigt. Ser han ikke strålende ud?
Hvor betænksomt af mor og far at få så smukke børn.
Hørte du det?
Stå ret.
Menig grev Nikólaj Rostóv, jeg tildeler Dem ordenen...
Absolut Alt.
I bør ikke le, når hun gør grin med hæren.
Jamen, Pétja, man må føje kvinderne lidt.
Du ser prægtig ud. Gid jeg var gammel nok.
Din tid kommer.
Jamen, til den tid er der ingen franskmænd at slå ihjel.
Der vil altid være rigeligt med franskmænd.
- Held og lykke. - Det er meget venligt af dig.
- Men hvorfor ikke få en bestalling? - Det er så let for jer.
I skal bare beslutte jer for noget.
Hvad ville du gøre, hvis du var mand?
Jeg ville blive overmåde magtfuld.
Jeg ville blive tsarens mest betroede minister og rådgiver.
Og du skulle sidde ved min højre hånd.
Og var noget indviklet eller uretfærdigt, -
- ville det blive forelagt dig, og dit ord var lov.
Hvorfor mig?
Fordi dit hjerte er rent, og du er god.
Vel talt, min ven.
Jeg tror, jeg bør fortrække.
Hvad ville du gøre, hvis du havde den magt?
Jeg?
Jeg ville tøve. Nu må jeg altså af sted.
- Kom snart igen. - Jeg følger dig ud, hr. Tøver.
- Au revoir. - Kom snart igen.
Du kommer snart igen, ikke?
Mama og papa bliver så ensomme, når Nikólaj er væk.
- Og de holder af dine besøg. - Ja da. Jeg elsker hele familien.
Hele familien? Det er ikke så enkelt.
Hvad mener du?
Der er strømme og modstrømme.
Au revoir.
Hvor skal du hen? Til Dólochov?
Ja. Hvor ved du det fra?
Jeg hører et og andet.
Gå. Opsøg nattens afskyelige og fascinerende udskejelser.
Au revoir.
Bravo! Bravo!
- Pas på. Her væddes. - Skaf mig en flaske rom.
I to, fjern det der.
Lad os få det på det rene.
50 imperialer mod fyrst Anatole på, -
- at jeg drikker en flaske rom uden at tage den fra munden, -
- mens jeg står ude på gesimsen. Og jeg taber ikke balancen.
- Skal det være 100? - Det er nok for dig at miste 50.
Kom ned, I svæklinge.
- Kom her, Hercules. - Kom!
Gør du det!
Hil, Moskva!
Giv mig den.
Vær ikke dum. Du slår dig ihjel.
Hvis du rører mig igen, smider jeg dig derned.
Det gælder jer alle sammen.
Spil! Hvad betaler vi jer for?
Nå, venner.
Husk det nu: Uden at fjerne flasken fra læberne.
Bravo!
50 imperialer, Anatole.
Og dobbelt op til enhver anden, der vil prøve.
Jeg gør det uden væddemål.
Du blive svimmel bare af at gå op ad en trappe.
Kom med en flaske.
Kom ned derfra.
- Kom ned derfra, Pierre. - Lad ham.
Din far beder dig komme.
Undskyld mig, d'herrer.
Jeg vil foreslå lidt koldt vand.
Jeg venter på dig.
Fyrst Andréj, er den gamle virkelig ved at dø?
Lægerne mener ikke, at grev Bezúchov overlever natten.
- Er min far og søster der? - Han var der, og hun er ventet.
Så behøver jeg ikke at gå derhen. Familien er vel repræsenteret.
Forsigtig. Forsigtig.
Misbilliger du det? Klart. Alt andet ville være forkert.
Her kommer jeg til min fars dødsleje, klatøjet og osende af spiritus.
Han misbilliger det også.
Rimeligt nok. Jeg misbilliger også mange ting hos ham.
Først og fremmest at han ikke giftede sig med min mor.
Måske, hvis jeg var legitim...
Jeg har syndet, Herre, men jeg har mange gode undskyldninger.
Misbilliger du det stadig trods alt det?
Du er ikke dig selv værdig.
Du lever ikke op til det bedste i dig selv. Vær nogen.
Det er sagens kerne. Vær nogen. Hvad? Hvem er jeg?
Er jeg den næste fyrst Bezúchov, ejer af kæmpeejendomme -
- med en fast position og faste ansvar?
Ikke helt.
Min far kan ikke helt anerkende, at jeg er hans søn.
Men han kan ikke helt anerkende, at jeg ikke er hans søn.
Det gøre alle utrygge, også mig.
- Du må stile mod noget. - Rigtigt. Tro ikke, jeg er uenig.
Hver morgen føler jeg lede ved mig selv -
- over det, jeg gjorde aftenen før.
Jeg siger til mig selv: "I dag, en forandring."
Er min hovedpine slem nok, siger jeg: "Pierre...
i dag må du tage skridt til at blive helgen."
Jeg går i klubben og ser på kortspillet.
Jeg bestiller vand for at vise, hvor fint jeg modstår fristelser.
Så kommer der en og siger: "Bare en vodka, Pierre?"
Næste morgen er hovedpinen værre og lommerne mere tomme.
Der må da være noget, du har lyst til.
Jeg vil opdage... alt.
Hvorfor jeg ved, hvad der er rigtigt, men gør det forkerte.
Jeg vil opdage, hvad lykke er, og hvilken værdi lidelse har.
Jeg vil finde ud af, hvorfor mænd går i krig.
Og hvad de egentlig siger i deres hjerter, når de beder til Gud.
Og hvad mænd og kvinder føler, når de siger, de elsker.
Der er nok til at holde mig beskæftiget.
Det er svært at forstå en som mig.
For dig er alt så klart.
- Du ved nøjagtig, hvad du skal gøre. - Nøjagtig.
Du er anderledes. Du studerer og bliver oplyst.
Jeg studerer og bliver forvirret.
Man elsker. Man gifter sig og tror, man handler. Der er krig, man tjener.
Hvor skønt, hvis jeg svarede til beskrivelsen.
- Det gør du. - Vil du se, hvor forkert det er?
- Det er ikke forkert. - Ved du, hvorfor jeg går i krig?
Fordi jeg synes, Napoleon er et uhyre?
Fordi jeg synes, vi skal udkæmpe Østrigs slag 3000 km herfra?
Fordi jeg tror, Rusland vil blive en større nation?
Hvorfor så?
Fordi jeg er gift med en af Moskvas kærligste og smukkeste kvinder.
Og jeg kan ikke holde det ud.
Gift dig aldrig, Pierre.
I al fald først, når du er gammel og udslidt.
Ellers vil alt fint og ædelt i dig gå tabt.
Du kommer til at spilde tiden på bagateller.
Ja... Se ikke sådan på mig.
Du taler om Bonapartes karriere.
Havde han giftet sig som ung, -
- var han stadig kaptajn i Marseille og bar sin kones taske -
- og inviterede idioter hjem til sig, fordi hans kone ville hjem til dem.
- Fyrst Andréj. - Fyrstinde Hélène.
Har De ikke fortalt min bror, at han er ventet?
- Jo. - Kommer han ikke?
Det tror jeg ikke.
Tak.
Hvordan har fyrst Vasílij det?
Hans skriftefader er hos ham. De giver ham den sidste olie.
Han spurgte efter dig.
Jeg håber, du er i en tilstand, så du kan tale med ham denne gang.
Følg mig.
Gå nu. Jeg venter her.
Hvis det behager Dem, monsieur Pierre.
Han ønsker, at De kysser ham farvel.
Det er til Dem.
Han vil gerne sove nu.
Pierre...
Så sent. Til slut elskede han mig.
Så sent.
Han gav mig den her.
Brevet her er til tsaren.
- Og det her er til dig, Pierre. - Luk det op.
"Du skal vide, at i brevet til tsaren -
- beder din far om, at du bliver anerkendt som hans søn -
- og den næste grev Bezúchov, enearving til hele hans ejendom."
Vis dig værdig, min dreng.
Vis dig din gode far værdig.
Så ofte vi synder, så meget vi bedrager. For hvad?
Alt ender med døden.
Kys din fætter, Hélène. Han er genfødt.
Tag ham i dine arme og ønsk ham alt godt.
Det er godt, vi skal tilbage til Moskva.
Efter tre uger på landet, kan jeg knap holde øjnene åbne.
Men det var en givtig rejse, ikke, Pierre?
Meget givtig.
Jeg hører, hvor længe vi må vente.
Det haster ikke. Så kan far få sig en ekstra lang lur.
Andréj!
Pierre!
- Skal du til din far? - Ja. Fortæl, hvad nyt?
- Er du alene? - Nej, jeg følges med fyrst Vasílij.
Og hans datter.
Vi har været rundt på ejendommene. De er enorme. Og tilbagestående.
Og nu, jeg er greve, føler jeg, jeg må handle.
Så du fulgtes med fyrst Vasílij og Hélène.
Fyrst Vasílij bistår mig med administrationen.
Klart.
Hils på Liza.
Hun er trist over at være ude på landet.
Hélène elsker det. Det var hendes idé at tage med.
Det tror jeg gerne.
- Forsvind, børn. - Hvor længe bliver du?
I al evighed. Måned efter måned efter måned.
Indtil den lille er født.
Andréj tager af sted i morgen.
Han mente, det var bedre, jeg var her end alene i Moskva.
Og hvad føler du?
Jeg gruer for det.
Alligevel gik du med til at lade dig begrave her?
Det ønsker Andréj.
Var det mig, ville jeg finde på noget andet.
Ja. Men vi to er jo meget forskellige.
Ja, dét er vi.
- Har du friet til hende? - Nej.
Agter du at gøre det?
Det ved jeg ikke endnu.
- Vil du have et godt råd? - Om alt andet. Bare ikke det.
Meget vel.
Andréj! Liza!
Vi troede aldrig, I kom. Hvor er du smuk, Liza.
- Det er du også. - Nej, jeg er bare en lille mus.
Det passer da ikke, hvad du skrev? At du kun bliver i nat?
- Det er jeg bange for. - Liza, få ham til at blive.
- Jeg har forsøgt. - Liza er træt og trænger til hvile.
- Ja? - Deres far vil gerne tale med Dem.
Tak. Gå du hellere op, Liza.
I ses til middag.
Kom.
Der har vi jo krigeren.
Den Bolkónskij, der skal besejre Napoleon.
Hvordan har du det, min dreng?
Udmærket, far. Hvad med dit helbred?
Det samme her. Kun tåber bliver syge.
Du ved jo, jeg har travlt fra morgen til aften.
Lidt at spise, og mindre at drikke.
- Gud være lovet. - Det har Gud intet med at gøre.
Lige et øjeblik, Andréj.
- Nægt mig det ikke. - Hvad er der?
Min fars far havde den altid med sig. I alle sine krige.
Hvis den ikke er for tung og ikke brækker min hals.
Lov mig, at du aldrig tager den af.
- Lover du mig det? - Ja.
Kys mig her.
Tak, min dreng. Tak.
- Hvad takker du mig for, far? - Fordi du gør din pligt.
Fordi du ikke lader dig binde til en kvindes forklæde.
Hæren frem for alt. Tak. Tak.
Med hensyn til min hustru, far...
Din hustru? Sig frem.
Når tiden er inde, så send bud til Moskva efter en læge.
- En læge? - Ingen kan gøre naturens arbejde.
Men hun har hørt forskelligt, og hun har haft en drøm.
Hun er bange.
Godt, godt.
Giv det her til Mikael Kutúzov.
Vi gik i skole sammen.
Han var ikke just kvik, men skidt med det.
Jeg har bedt ham om at holde dig væk fra hovedkvarteret.
Det er et skidt sted.
Sig, at jeg husker ham og beundrer ham.
Farvel.
Husk, fyrst Andréj...
Hvis de slår dig ihjel, vil det gøre din gamle far ondt.
Men opfører du dig ikke som Nikólaj Bolkónskijs søn, er det værre.
Så vil jeg føle skam.
Det havde du ikke nødigt at sige til mig.
Jeg... Jeg har villet bede dig.
Hvis jeg bliver dræbt og får en søn, -
- så lad ham ikke blive taget fra dig.
Lad ham vokse op her.
Hos dig. Det beder jeg om.
Hvad venter du på? Vi har taget afsked. Gå så!
Andréj, rejser du allerede?
Du må ikke forlade mig. Jeg bliver så ensom.
Jeg efterlader dig her hos min far og Maria.
Bliv en dag til.
Det kan jeg ikke, Det ved du udmærket.
Du er glad for at komme af sted. Glad for at slippe for mig.
Andréj, Andréj...
Farvel, Maria.
Katja, hent noget lugtesalt.
Få den fjollede hest til at holde op med at ryste på hovedet.
Det hørte du godt. Hold op med at ryste på hovedet.
Der kan du se. Dyr er langt fornuftigere end mennesker.
Mademoiselle, må jeg få mit portræt malet for en million rubler?
Men jeg skal være lige så pæn som hesten.
Det er ikke rimeligt at kigge, før den er færdig.
- Lidet lovende, ikke? - Jo.
Du behøver ikke at sige ja så hurtigt.
Og det er ikke kunst. Papa har købt hesten til Nikólaj til efter krigen.
Jeg sender ham tegningen for at vise ham den.
- Er du færdig? - Indtil videre.
Til angreb! Hurtigt!
Kom! Kom!
- Har I hørt fra Nikólaj? - Papa og mama har fået et brev.
Mændene glemmer kvinderne i krig.
- Ikke mændene, men drengene. - De ord ville gøre Nikólaj hidsig.
- Han ville kræve en duel. - Den grund er bedre end de fleste.
Han skrev kun for at få flere penge.
Han låner sin kaptajn penge, og kaptajnen taber dem i spil.
Kaptajnen lyder meget som papa.
Han hedder Denísov. Han har sådan et overskæg.
Han læsper og er den tapreste mand i verden.
Nikólaj har det strålende -
- og mener, vi vinder krigen.
Han har helt ondt af Napoleon.
Slå dem ned! Kom så, folkens!
Tag den! Til angreb!
Krige må utvivlsomt være meget underholdende.
- Det må på min liste. - Hvilken liste?
Min liste over menneskelige glæder ordnet efter vigtighed.
- Jeg glemte krig. - Hvilke er de andre?
Operaen, evigt venskab, sommer, mazurka, -
- at flytte på landet om foråret og tage imod soldaterne.
- Har du nogle forslag? - Lad mig nu se...
At være i stand til at tro på Gud.
At sprede glæde. At elske.
Elske? Sónja er forelsket i Nikólaj.
Og hun græder hver morgen mellem otte og ni.
- Vil du ikke forelske dig? - Jo, men kun for adspredelsen.
Og jeg vil skifte partnere som til et bal.
Når jeg siger "Jeg elsker dig" til en og mener det, -
- bliver det som en besejret general, -
- der overdrager fjenden sin sabel.
Det bliver anderledes.
Det ækle ved at være ung er, at alle siger, det bliver anderledes.
- Spiser du hos os i aften? - Jeg har en anden aftale.
Med hvem?
Min kusine, fyrstinde Hélène.
Jeg vil gerne være som hende, når jeg bliver voksen.
Men så må jeg blive lidt fyldigere her.
Høj, stolt, smuk, kølig og urørlig.
Og med regimenter af mænd for mine fødder.
Jeg skal giftes med hende, Natásja.
Rolig. Rolig.
Hvem opgiver sin sabel? Du eller hun?
Vær glad, kæreste Pierre.
Jeg giver dig ordre til at være overmåde lykkelig.
Jeg tager af sted igen med det samme. Vent.
En melding til general Kutúzov.
Jeg...
Der kommer generalens adjudant. Tal med ham.
Jeg kommer direkte fra feltvagtlinjen -
- og har en melding til den øverstbefalende.
Hans Excellence sidder i krigsråd. Lad mig give ham den.
Den er mundtlig.
Så giv mig den nu.
Min eskadron har vagten, og vi så franskmændene slukke deres bål.
- Fjenden har sat sig i bevægelse. - Er det alt?
"Er det alt"?
Du har næppe været i kamp endnu. Korrekt?
Held og lykke, min ven.
Det er tydeligt, at fjenden har omgrupperet.
De bør tænke på, at befalingerne til i morgen må ændres.
Eller snarere i dag, for den er over midnat.
Mine herrer...
Befalingerne for i morgen kan ikke ændres nu.
De har hørt dem, og alle gør deres pligt.
Men før et slag er intet vigtigere -
- end at få sovet godt.
Godnat.
- Godnat. - Godnat.
Men hvis franskmændene er så langt syd for Austerlitz...
Planer.
Efter slaget har de hundrede grunde til, at planerne ikke duede.
De bebrejder alt undtagen sig selv.
Hvordan tror De, det vil gå i morgen?
Jeg tror, vi taber slaget.
Men vi har ikke tabt krigen, Andréj, på grund af dette ene slag.
Der vil komme fred.
Og så en ny krig.
Mænd som Napoleon kan ikke standse, -
- før deres egen ærgerrighed har knust dem.
Det eneste afgørende slag er det sidste.
Godnat.
Fyr!
Det ser ud til, at franskmændene har gennembrudt vores flanke.
Kaptajn, husarerne skal angribe.
- De er såret. - Mit sår er ikke her. Det er dér!
Stands dem!
Stands de kujoner, Bolkónskij!
Fremad! Fremad!
Fremad!
Fremad, drenge! Fremad!
Dér er en fin død.
Han er i live.
Hjælp ham og før ham til min bivuak som de andre.
Lad min læge undersøge hans sår.
- Det er så tidligt, Pierre. - Klokken er elleve.
- Så tidligt. - Vi har en mængde indkøb at klare.
Jeg er så træt.
Godt, så går jeg selv. Jeg kommer tidligt hjem.
- Aviserne, Deres Nåde. - Tak.
- Står der noget spændende? - Nej. Vi har tabt igen.
Man vil drøfte en våbenstilstand.
Fanger og sårede på begge sider bliver udvekslet straks.
Alt i alt: Vi beder om fred.
- Du lyder bitter. - Det er jeg måske også.
Hvad betyder det, om en bid af Polen skifter ejere?
Det er så kedsommeligt at tage sig af den slags.
- Altså: Ikke mere krig. - Indtil videre.
Indtil videre.
- Og så kommer armeerne tilbage. - Formentlig.
Så bliver Moskva munter og spændende.
Pierre, hvorfor ikke blive i stedet for at tage på landet?
Ikke i år, i det mindste. Det bliver en munter sæson.
Det går jeg ikke op i. Og der er så meget med hospitalet og skolen.
De dør alligevel uden hospitalet og lærer dumme ting uden skolerne.
Jeg har givet dem et løfte.
Jeg har aldrig brudt mig om ideen.
Pierre, kom her.
Hør her, ved du, hvad vi kan gøre?
Du kan tage ud på landet og gøre, som du er nødt til.
Gør huset klar og så videre. Så kommer jeg til foråret.
Der er så kedeligt på landet om vinteren.
Påtving mig det ikke, Pierre.
Hvis du absolut skal, så bliv. Men jeg er fortabt uden dig.
Vås. Det vil være godt for os begge to.
Og du vil sætte mere pris på mig, når du ikke har set mig længe.
Jeg kan ikke sætte højere pris på dig, Hélène.
Vidste du blot alt det, jeg skal. Jeg skal have syet kjoler.
Og en mængde sko og...
Hvorfor ser du sådan på mig? Hvorfor?
Hvad betyder det?
Intet, kære.
De tabte. De blev besejret. Hvorfor jubler de?
De har kæmpet. De er i live. De er kommet hjem!
Jeg håber ikke, der er sket noget.
- Milde himmel, den unge hr. kaptajn. - Prokófij!
Prokófij! Er alt vel?
- Herren være lovet, ja. - Godt.
Nikólaj!
Natásja!
Du er tilbage! Det er dig, kæreste Nikólaj!
Sónja!
- Se, det er ham. - Nikólaj! Hurra!
- Papa. - Nikólaj!
Nikólaj!
Nikólaj...
Mama.
- Og De må være... - Deres søns ven.
Ja, det skrev Nikólaj. Natásja! Sónja!
Velkommen.
- Velkommen. - Det er vidunderligt, Sónja.
Nikólaj! Du har slet ikke sagt goddag til Sónja.
Hvad er ideen i at komme hjem fra krig, hvis det er alt, hvad du gør?
- Godmorgen. - Åh, min pibe!
Rostóv, vågn op!
- Er den mange? - Den er ti. Op med dig, Nikólaj.
Kommer nu.
Er det din sabel? Eller Deres? Tilbage, franskmænd!
- Nu kommer jeg. - Endelig.
Hvorfor sov I så længe? Jeg har ventet hele morgenen.
Du er en rigtig mand. Jeg er så glad for, du er min bror.
Jeg vil vide, hvordan mænd er. Er du som alle de andre?
- Natásja, Sónja er så ung. - Sónja er min kæreste veninde.
Elsker hun nogen, er det for livet. Og sådan elsker hun os to.
Kan du huske, før du rejste? Hun sagde, du skulle glemme det.
"Jeg vil altid elske ham, men lad ham være fri." Er det ikke ædelt?
- Jeg svigter ikke mit ord. - Nej, men det nytter ikke.
For hvis du gifter dig på grund af et løfte, -
- er det, som om du gifter dig, fordi du skal. Det ville være forkert.
Det taler vi om senere. Jeg er så glad for, at jeg har dig.
Sig mig, er du stadig trofast mod Pierre?
Jeg vil være danser og ugift. Men sig det ikke til nogen.
Få nu tøj på, så spiser vi morgenmad.
Andréj!
Fik du mit brev?
Jeg mødte lægen. Kommer vi i tide?
- Det må vi håbe. Vi må bede. - En mærkelig skæbne.
Gud er nådig, min ven.
Jeg elsker dig. Jeg elsker jer alle sammen.
Jeg har aldrig gjort nogen ondt.
Hvorfor skal jeg lide sådan? Hjælp mig, Andréj.
Du er nødt til at gå nu.
Så, så, kære.
Nej... Nej!
Ved Gud, Rostov, hvis jeg ser halvtreds operaer mere, -
- ender det med, at jeg synes om dem.
Men jeg holder nu af pauserne.
- Du, Rostóv, hende der. - Ja?
Hun er udsøgt.
Vent nu.
- Hvor er hendes mand? - Pierre?
Han tilbringer det meste af tiden ude på landet.
Hvis jeg var hendes mand, -
- ville jeg tage hjem. Hurtigt.
Kære Greve, jeg anbefaler et par nye briller.
De ser ikke, hvad der er foregået -
- mellem Deres hustru og kaptajn Dólochov.
Deres intime forhold er kun en hemmelighed for Dem.
For kejseren!
Vi tog altså bjørnen med hen til hende skuespillerinden.
Da politiet kom for at anholde os, -
- bandt vi den groveste betjent bag på bjørnen -
- og puffede dem begge to i floden.
Der var de, de svømmede begge to. Både mand og bjørn.
- Vågn op! Festen er stadig ung. - Vær ikke så hård ved ham.
Vær altid høflig over for kønne kvinders mænd.
Lad os skåle for smukke kvinder alle vegne.
Ja, skål for de smukke kvinder. Ikke, Pierre?
Og deres elskere.
Se her. En ny sang om general Kutúzov.
- Det interesserer mig. - Hvad?
Det interesserer mig.
Deres modstander vil godtage en beklagelse.
Hvad er der at tale om? Er alt klart?
- Ingen undskyldning. - Forklar, hvordan man gør.
Meget enkelt. Spænd hanen. Det er aftrækkeren.
Åh ja. Jeg havde lige glemt det.
Ingen undskyldning overhovedet.
Når jeg har talt til tre, går De fremad.
En, to, tre.
Forsvind!
Det er ikke forbi.
Ved pælen. Bliv, hvor De er!
Dæk Dem, tåbe!
Se så, helten! Den strålende duellant.
Min beskytter. Tak, fordi du forsvarede min ære.
Du troede på, at Dólochov var min elsker. Hvad har du bevist?
At du er en tåbe. Og nu er jeg til grin for hele Moskva.
Alle vil hævde, at du var fuld, -
- da du udfordrede en mand, du var skinsyg på uden grund.
En mand, der på alle måder var en bedre mand end dig.
- Vi må hellere lade os skille. - Skille?
Sikke en charmerende idé. En pragtfuld idé.
Den bedste idé, du har fået hele dit liv.
Lad os endelig blive skilt. Men det vil koste dig.
Det vil koste dig en formue.
Nej!
Forsvind!
Greven venter ovenpå.
- Hvad har du hørt? - Han kommer sig. Dólochov dør ikke.
Gud være lovet.
Det er nemmere at slå gode mænd ihjel.
Mænd som Dólochov egner sig kun til krige.
Mellem krigene burde de låses inde i bure. Værsgo.
Jeg vil forlade Moskva.
Jeg vil væk fra dem, der mener, det er normalt at slå ihjel.
Til banketten, da Dólochov udbragte sin skål, -
- så jeg på ham, og han smilede.
Jeg var overbevist om min hustrus skyld.
Er det grund til at slå ihjel? Hélène er skyldig, ikke Dólochov.
Jeg havde måske gjort det samme. Måske er det endda sikkert.
Der stod vi i sneen ansigt til ansigt med vores pistoler.
- Ved du, hvem der er skyldig? Jeg. - Vær nu ikke fjollet.
Og hvorfor? Fordi jeg giftede mig uden kærlighed.
Jeg måtte have hende. Så jeg gjorde mig selv blind.
Jeg løj, da jeg sagde: "Jeg elsker dig."
Og derfor -
- ligger Dólochov i smerte og kun i live ved Guds nåde.
På grund af min svaghed, min løgn. Jeg er skyldig og må bøde for det.
Du må holde op, Pierre, Det er ved at blive en fiks idé.
Hvis du vil, tager vi alle sammen ud til vores hus på landet.
Og Nikólaj vil gerne vise Denísov det. Tager du med?
Selvfølgelig. Jeg siger det til de andre. Mama!
Natásja, Sónja, Pétja, hurtigt! Vi tager på landet i aften.
Hvorfor har du ikke sagt, at Pierre var her?
Vi må af sted, mens månen står højt.
Hvad sker der, Iljá? Hvilken måne taler du om?
Er der mere end en, kæreste? Hvor længe varer det med Nikólaj?
Jeg er glad for din beslutning. Sneen er væk i morgen.
Skynd dig, Sónja.
- Få trojkaerne frem. - Javel.
Vi skal af sted. Skynd dig! Du forsinker turen ud på landet.
- På landet? - Du ville jo vise Denísov det.
- Det vil du synes om. - Jeg har lige fået smag for Moskva.
Hurtigere, hurtigere, hurtigere!
Hurtigere, Nitka!
Nikólaj!
- Kom nu, Pierre. Din tur. - Hurtigt!
Unge Nikólaj!
Pétja!
Efter at Nikólaj er kommet i hæren, er han blevet skrækkeligt effektiv.
- Jeg er ganske enig. - Et øjeblik.
Det er vist min ven, fyrst Bolkónskij. Må han slutte sig til os?
- Naturligvis. - Bed ham komme.
Kom, Natásja.
Vær hilset. Jeg vidste ikke, at du stadig var her.
Familien Rostóv inviterer dig med på jagten.
Desværre vil andres selskab volde mig større smerte end glæde.
Fyrst Andréj, lad mig præsentere komtesse Rostóva.
Og hendes bror, Pétja Rostóv.
Jeg håber, Pierre har overtalt Dem. Det er årets bedste jagt.
Der er fundet en ulv med unger, og det ville være så dejligt...
Jeg mener: Jeg tror, De ville synes om det.
Måske slutter jeg mig til Dem senere.
- Bliver De til middag? - Måske.
Du sagde lige...
- Skal jeg komme nu? - Herligt!
- Jeg er glad for, at du blev. - Det er jeg også.
- Er Rostóv'erne ikke indtagende? - Jo.
Det er dejligt at se dem sammen.
En race af smukke, sunde, muntre, tankeløse dyr.
- Tankeløse? - Det er det mest charmerende.
- Dem alle? - Alle.
Nej.
I løbet af et par år vil pigen, Natásja, begynde at tænke.
Så vil hun være mere charmerende, men mindre Rostóv. Er du med?
Det tror jeg.
Andréj, det er skidt for dig, det er forkert at bo herude -
- år efter år, rugende og som en anden eremit.
Skidt? Forkert?
Kun to ting i livet er virkelig forkerte, Pierre.
Anger og sygdom. Og det må jeg komme mig over.
- Så drager jeg ud i verden igen. - Hvad er du angerfuld over?
Jeg kom for sent.
Jeg lod Liza dø uden kærlighed.
Jeg var for optaget af at vinde hæder til at trøste min hustru.
Tja, hæderen fandt jeg.
Jeg standsede 100 mands retræte i fem minutter.
Jeg lå som død på en tabt slagmark i en tabt krig.
Jeg holder op med at leve som eremit, når jeg kan glemme det.
Nå, jeg må hellere gå i seng.
Godnat, Pierre.
Og tak endnu engang.
Godnat, Andréj.
- Kom i seng. Du forkøler dig. - Nej, jeg kan ikke sove.
Efter sådan en dag er det umuligt at sove.
Kom og se månen. Se, hvor den stråler.
- Sónja... - Ja?
- Tror du, fyrst Andréj kan lide os? - Selvfølgelig.
Han er så tavs. Det er, som om han sidder og vurderer os.
- Jeg er lidt bange for ham. Er du? - Nej.
Lidt bange. Og alligevel havde jeg lyst til at tage hans hånd, -
- se ham ind i øjnene og synge bare for ham.
Arme mand. Han var aldrig kommet her mere, hvis jeg havde gjort det.
Bemærkede du, at han næsten ikke smiler?
Da jeg sang, så jeg, at han betragtede mig.
Da smilede han.
Og jeg følte... Det er næsten umuligt at beskrive.
Det var, som om nogen havde givet mig en kæmpestor, smuk gave.
- Kom nu i seng. - Du ødelægger også alting.
Sådan en nat har jeg lyst til at gribe om mig selv og flyve væk.
- Pas på, du falder! - Ja, ja.
Men det er en skam at gå ind sådan en nat.
Det er som at høre dejlig musik.
Og man ved, at næste sang bliver det smukkeste, man nogensinde har hørt.
Og så bliver man trukket væk og går glip af det for altid.
- For altid. - Natásja.
Ja.
- Nikólaj, mit ansigtsudtryk. - Hvad med det?
- Ser jeg nedladende ud? - Nej.
- Det er jeg vis på. - Hvorfor skulle du det?
Hvis jeg gør det, vil ingen bemærke, at det er mit første bal.
- Er det bedre? - Langt bedre.
Godt.
Du må love mig noget. At du ikke byder mig op.
- Natásja! - Uanset om ingen taler til mig.
Uanset hvor gerne du vil, må du love ikke at byde mig op.
Det ville være for ydmygende, hvis kun min bror bød mig op.
Af ren og skær medlidenhed.
- Lover du mig det? - Ja.
- Nikólaj... Ser alle på mig? - Kan du ikke selv se det?
Ikke uden at ændre ansigtsudtryk.
- Du har én skrækkelig egenskab. - Sig mig det. Sig sandheden!
Ingen pige, jeg kender, kan more mig som du.
Sig ikke sådan. Overlad os nu til vores skæbne.
- Nikólaj, tag dig af din mor. - Sidder du godt, mor?
Ja tak, kære.
En forfærdelig fejltagelse.
Jeg skulle ikke være kommet. Der sker intet.
Aftenen bliver ét forfærdeligt, sort, nedværdigende nul.
Grev Denílov, hils på min familie.
Madame Maria Peronskaja. De kender min hustru.
Min niece, Sónja. Og min datter, Natásja.
Må jeg have fornøjelsen?
Ak, kære...
Måske er jeg heldigere senere. Vær rolig, jeg prøver igen.
- Adieu. - Au revoir.
Denílov er værtindens fætter og millioner værd.
Granfætter, kære.
Der har vi den franske ambassadør. Han ser ud, som om han er konge.
De er ret sent på den. De fleste af mine danse er optaget.
Hvorfor tænker jeg hele tiden på fyrst Andréj?
Er jeg så forelsket i ham, at alle andre virker latterlige?
Vi så så lidt til hinanden, og dog husker jeg hvert øjeblik.
Kunne han bare have taget mig med i aften.
Hvorfor synes han ikke om byen?
Det er forkert, at en mand udelukker sig selv.
Hvor det glæder mig at møde Dem igen.
Vil De beære mig med denne dans?
- Hvor er det rart at se dig. - Pierre, min dreng.
Vil De beære mig med denne dans?
- Elsker De ikke baller? - Normalt ikke.
- Det er mit første i to år. - Jeg er så glad for, De kom.
Jeg mener... Mama og papa sagde, at det var så rart med Deres besøg.
Jeg håber, De vil fortælle, at jeg agter at komme tit.
- Meget tit, hvis de tillader. - Det fortæller jeg dem.
Vil De stadig gerne flyve til månen på måneskinsaftener?
- Hvor har De hørt det? - Min vindue var lige under Deres.
Det er jo en katastrofe. Så har De hørt alt.
Nej. De forsvandt for hurtigt.
- De må synes, jeg er en idiot. - Nej.
Jeg synes ikke, De er en idiot. Jeg synes...
Tillad mig. Må jeg få fornøjelsen af denne dans?
Tak.
Hvilken fryd at danse med hende.
Det er som at holde foråret i sine arme.
Som at holde en syrenkvist eller en killing.
Og se hende nu.
Hvis hun vender sig og ser på mig ved næste drej, -
- bliver hun min hustru.
Led os i din uendelige visdom.
Lær os at hvile i din nåde.
Og hvis det er din vilje, lad da denne seng blive min grav.
- Jeg må tale med dig én gang til. - Ja, ja...
Det er vel om fyrst Andréj?
Torsdag, fredag, lørdag, søndag, mandag.
Fem dage har jeg ikke hørt fra ham.
Først kommer han hver dag og fordrejer mit hoved.
Og så sker der intet.
Lad mig fortælle om dengang, jeg var ung.
Jeg havde en fætter, en flot ung mand.
Ja, han var virkelig flot.
Ja, ja. Syril Matvéitj.
- Men skal alt ende med ingenting? - Nu er du impulsiv.
Du må være tålmodig. Meget tålmodig.
Du må vente, til der kommer et ordentligt frieri. Han kommer.
Sidste gang havde han frieriet lige på tungen.
Han virkede så forelsket.
Jeg er altid lidt bange, når vi er sammen. Hvad betyder det?
At det er ægte kærlighed?
- Sover du, mama? - Nej, stump.
Jeg er selv lidt bange.
- Gå nu. - Jeg kan altså ikke sove.
Sådan noget er aldrig hændt mig før.
Kunne vi have forestillet os sidste forår, -
- at vi skulle ses til ballet? Det må være skæbnen.
Det må det være, hvis alt har peget hen imod det her.
Er det flovt, at han er enkemand?
Nej, kære. Bed til Gud. Ægteskaber indstiftes i himlen.
Mama, hvor jeg elsker dig. Jeg er så lykkelig.
Lille komtesse, sover du?
Ja, kære, jeg sover. Godnat.
Giftes? Giftes?
Som om livet ikke er kompliceret nok i forvejen.
Og så hastigt. Sidst mente du også, at du vidste, hvad du gjorde.
- Det her er helt anderledes. - Det er det altid.
Før jeg traf hende var livet trist, meningsløst og håbløst.
Du er over 30. Så bør en mands liv være trist, meningsløst og håbløst.
- Far... - Ja, ja.
Lad os være fornuftige.
Hendes familie er intet. Intet sammenlignet med Bolkónskij'erne.
Hendes far var berygtet skørtejæger i Moskva og Skt. Petersborg.
Uden held.
Og nu, han er ældre, -
- er han berygtet kortspiller i Moskva og Skt. Petersborg.
Også det uden held.
De er en lykkelig familie. Det er en succes.
Måske den største.
Synes du, du er rimelig over for pigen?
Du er langt ældre. Du skal opfostre en søn.
Hvem skal tage ansvaret? Et lille nor af en pige?
Jeg beder dig: Udsæt det et år og rejs udenlands.
En fredsmission skal til Prøjsen, hvor traktaten skal underskrives.
Jeg ved, at du gerne ville med.
Hvis du efter et år stadig føler denne kærlighed, så gift dig.
Det er mit sidste ord om den sag. Mit sidste ord!
Er det muligt, at jeg skal giftes med denne kloge, kære mand, -
- som selv min far ser op til?
Kan det være sandt, at der ikke skal være mere leg med livet?
At jeg er voksen og selv har ansvar for hvert et ord, hver en handling?
Jeg har elsket dig fra første øjeblik, jeg så dig.
- Elsker du mig? - Ja, ja.
Hvad er der? Hvad er der galt?
Jeg er så lykkelig.
Har din mor fortalt, hvad jeg forklarede hende?
Har hun ikke sagt, det må vente et år? Jeg vil have, du er sikker.
- Jeg er sikker. - Et år er ikke længe. Og du er fri.
Hvis du på det år finder ud af, at du ikke elsker mig...
Sådan må du aldrig sige igen.
- Et år? Får jeg dig at se? - Selvfølgelig.
- Men jeg må til Polen nogle måneder. - Er der intet at stille op?
Det er forfærdeligt. Jeg dør. Det er umuligt...
Nej. Jeg gør, som du siger.
Vi har jo resten af vore liv.
I Tilsit i Prøjsen den 13. juni 180/ -
- mødtes Napoleon med tsar Aleksander af Rusland -
- for at drøfte en fredstraktat.
De kan ikke lade være med at synes om mig.
Jeg er villig til at gøre, som de ønsker.
Så rede til at holde af ham, fordi han er hans far.
- Maria Bolkónskij. - Mig en fornøjelse. Det er Natásja.
- Goddag. - God eftermiddag.
Tilgiv min far. Han er ikke rask og beder mig byde Dem velkommen.
Vil De have te?
- Det ville være... - Nej tak.
Nej tak.
Jeg går ud fra, De har hørt fra Andréj?
Ja.
Far!
De er den unge komtesse Rostóv.
Jeg vidste ikke, at De var på visit.
Undskyld min påklædning. Jeg skulle tale med Maria.
Hvorfor har jeg intet hørt?
Grev Rostóv? Dem har jeg hørt om. Meget.
Herren er mit vidne på, at ingen har fortalt, de skulle komme.
Det her hus er det rene kaos. Folk kommer og går.
Man kan intet finde. Selv ikke mine papirer.
De må have mig undskyldt.
Jeg er ikke forberedt på gæster.
Og jeg kan ikke døje Moskva.
Jeg ønsker ikke at være her, men er tvunget til det. Det forstår De vel?
Vi må vist hellere gå. Fyrstinde...
Vent. Jeg må tale med Dem.
Kære Natásja, jeg er sikker på, at min bror har fundet lykken.
Jeg finder det ikke passende at tale om det nu.
Er det ikke vidunderligt? Er du ikke glad for, at du kom?
Indtil Andréj er tilbage, kan jeg ikke være glad for noget.
Det varer kun nogle uger.
- Kan du se den høje mand? - Ja. Hvad med ham?
Da vi gik forbi, hørte jeg ham sige: "Det er komtesse Rostóv."
"Hende, der skal giftes med Bolkónskij, den heldige mand."
- Sagde han "heldige mand"? - "Heldige mand".
Det må jeg fortælle Andréj. Så kan han sige det til sin gyselige far.
Grevinde Bezúchov er kommet.
En af mine yndlinge. Jeg må hilse på hende.
Grevinde Bezúchov, De er tilbage i Moskva!
Byen har ikke været den samme under Deres fravær.
Jeg har mine to piger med, som De ser.
Nå...
En prægtig kvinde.
Ja, man forstår, at mænd må forelske sig i hende.
Dólochov, har du set pigen i logen der?
Ja, hun er bedårende, men...
Til dig? Nej, Anatole, hun er ikke lige din type.
Må Deres smukke datter sidde hos mig under næste akt?
Hvor fortryllende, Grevinde. Kom, Natásja.
- Er det ikke spændende? - Jo.
Bedårende. Hende må De ikke begrave ude på landet.
De er meget venlig. Sid ned, Natásja.
Nu kan vi sønderlemme alle vore venner.
Man taler kun om, hvor smuk De er, og det gode parti, De har gjort.
- Kender De til det? - Det er sæsonens nyhed.
Fyrst Andréj Bolkónskij!
Alle kvinder her er misundelige på Dem.
Anatole!
Lad mig præsentere min bror. Komtesse Natásja Rostóv.
Min bror er selskabslivets centrum.
Han spiser og drikker for meget og spiller højt spil.
Og han ses med de fornøjeligste mennesker.
Få ham til at fortælle alt om sæsonens aktiviteter.
- Komtesse! - Fyrste! De har overset mig.
Jeg var vis på, De var død.
Da jeg så Dem til ballet for seks uger siden, -
- tænkte jeg: "Sikke en køn pige." Bare det.
Men i aften...
- Men De følte det også? - Følte?
Da vore øjne mødtes. Føl ikke skyld. Hvad er der at skamme sig over?
Nyder De operaen? Den er god, ikke?
Er den? Det har jeg ikke bemærket.
Jeg har ikke set på scenen i aften.
Jeg må møde Dem igen. De må besøge min søster.
Meget snart.
Jeg tror...
Min mor er på landet, og måske tager jeg ud til hende.
Hun er fortryllende.
- Gå med dig, Anatole. Du forstyrrer. - Ja, ja.
De kommer.
Jeg tager den her som pant.
Min bror er underholdende, ikke?
Bravo, bravo!
Hvor er hun vidunderlig.
Det synes jeg ikke, når jeg betragter Dem.
Natásja, kom.
- Nød De det? - Ja tak.
De er fortryllende.
Jeg har tilbedt Dem fra første færd.
- Vi er vel ikke for uformelle? - Jamen, komtesse...
Jeg er vanvittig forelsket i Dem.
- Papa, vi må af sted. - Vi kan ikke gå nu.
Som et stort hjerte svulmende af følelser.
Hans Majestæt var så bevæget, at tårerne strømmede.
Må jeg bede om min kåbe?
Jeg kan ikke. Det ved De.
Kæreste. Min skæbne er beseglet. Jeg må elskes af Dem eller dø.
Deres forældre vil ikke samtykke af grunde, jeg kun vil fortælle Dem.
Men elsker De mig, skal De blot sige ja, og intet kan hindre os.
Anatole.
Du er kommet tilbage.
Hvordan er din aften gået? Har du moret dig?
Ja. Jeg undskyldte på dine vegne.
Jeg var urolig for dig. Er det bedre med hovedpinen?
- Du har læst brevet. - Ja.
Det er jeg glad for. Jeg kunne ikke skjule det længere.
- "De ved, vi elsker hinanden". - Jamen, Anatole Kúragin?
- Jeg er så lykkelig. - Og Andréj?
Du ved intet om kærlighed. Du forstår intet. Hør nu.
Hvordan kan du elske en mand i måneder og pludselig ...?
Du har kun mødt Anatole tre gange.
Det er, som om jeg ikke har elsket nogen før.
Jeg har hørt, at det kan gå sådan. Først nu føler jeg kærligheden.
Jeg føler, at han er min herre og jeg hans slave. Jeg må elske ham.
Ja, hans slave! Jeg må følge hans befalinger. Hvad skal jeg gøre?
Hvis han elsker dig, hvorfor beder han så ikke åbent om, -
- at forlovelsen hæves?
- Hvorfor så hemmeligt? - Det er da lige meget.
Hans grunde er gode.
- Jeg er viljeløs. Jeg elsker ham. - Jeg tillader det ikke.
Jeg siger det.
Det gør du da ikke! Pin mig ikke. Jeg kan ikke leve uden ham.
Hvad er det, du siger? Tænk på din far og Nikólaj.
Jeg elsker kun ham.
Gå.
Jeg vil ikke skændes med dig. Gå!
Hvor tager du hende med hen, Anatole?
Familien finder ud af det med den polske pige. Du ender i fængsel.
Det er det værd, om det så kun bliver en måned eller en uge med den pige.
Visse ting i livet er det umuligt ikke at få.
- Her er kusken, De bad om. - Drik noget. Du skal langt.
- Bed Metrevna komme med frakken. - En sigøjnerpige igen?
- Det er en flugt. - Herligt! Romantik! Spænding!
En præst venter os. Kør enhver ned, der vil standse dig.
En rigtig mand!
- Du ville mig noget. - Tag den her. Og hør efter.
Pigen ryster af kulde og har glemt alt.
Pak hende ind. Ellers styrter hun tilbage efter pelsfrakker.
Papa vågner op. Mama hyler. Tårer. Bebrejdelser. Udfordringer.
Hold altid en ung pige varm, min dreng.
Op med kraven og...
- Tag den. - Men, min frakke...
Du får en anden en dag.
Alle tager et glas.
Nå, kammerat og ungdomsven.
Vi har levet, festet og føjtet. Nu farvel.
- På din sundhed! - På din sundhed.
- Hvor sørgeligt. - Ja.
- Jeg synes stadig ikke, du skulle. - Det gør jeg heller ikke.
Sónja? Sónja!
Jeg lukker ikke op. Og jeg har sendt bud efter Pierre.
Jeg vil altid hade dig for det. Luk op!
Nej, jeg vil ikke.
- Hvad vil De? - Deres søster tier ikke om tingene.
Af den slags, der er egnet til sladder.
Jeg ved alt om pengene, De måtte sende til Polen. Og hvorfor.
- Det er ikke sandt. - De forlader Moskva.
Og De nævner aldrig det her. Der findes sådan noget som andres lykke.
De vil spolere et liv for Deres egen fornøjelse.
Fornøj Dem med kvinder af Deres egen rådne slags.
Som en mand af ære kan De ikke tale sådan.
- Ønsker De satisfaktion? - Ja.
Jeg tager det i mig igen. Jeg beder om Deres tilgivelse.
Kør den herre hen, hvor han vil.
Han er væk.
Hun er inde hos sig selv.
- Hvad laver du her? - Jeg kom for at standse dig.
- Intet kan standse mig. - Hvad vil du fortælle Andréj?
- Jeg har skrevet og forklaret alt. - Er han ikke god nok til dig?
Nej, du kravler efter en spiller, løgner og notorisk kvindejæger.
Jeg skal giftes med ham.
Hvad han end har sagt, lyver han. Han er allerede gift.
Det passer ikke.
Se på mig, Natásja.
Ville jeg kunne lyve for dig?
- Rygtet er ude over Moskva. - Hvem har sat det i omløb?
Fyrst Andréj har returneret alle hendes breve.
- Det gør mig oprigtig ondt. - Hun har været ret syg.
Da hun hørte, du kom, insisterede hun på at stå op.
Sig ikke alt. Man har ikke hjerte til at skose hende.
Jeg hører, han er i Moskva.
Bed ham...
- Bed ham om at tilgive mig. - Det skal jeg, men...
Jeg ved, det aldrig sker.
Alt er forbi.
Jeg er bare så forpint af den uret, jeg har begået mod ham.
Sig...
Sig, at jeg bønfalder ham om at tilgive mig.
Jeg siger det hele til ham.
Men husk, at jeg er din ven.
Hvis du har brug for hjælp, en at åbne dit hjerte for, -
- ikke nu, men når du tænker klarere, så husk på mig.
- Jeg vil gøre det med glæde. - Jeg er det ikke værd.
Sig ikke det. Du har livet for dig.
For mig? Nej. Alt er forbi.
Vrøvl, Natásja. Hør nu efter.
Hvis jeg ikke var mig, men den flotteste, klogeste mand, -
- og hvis jeg var fri, -
- ville jeg ikke tøve med at bede om din hånd og din kærlighed.
- Det er ikke koldt, Misjka. - Nå, det er da pænt under nul.
- Herligt. - Hvorhen, Deres Nåde?
Det ved jeg ikke, Misjka.
Ser De på kometen? Man siger, den varsler krig og sult.
- Alverdens trængsler. - Vrøvl. Livet er smukt. Kør, Misjka!
- Til klubben? - Nej.
- Hjem? - Nej. Bare kør, Misjka!
"Hvis Deres Majestæt vil undgå blodsudgydelser -
- og indvilliger i tilbagetrækning af Deres Majestæts styrker, -
- vil jeg glemme det passerede, og en aftale vil være mulig."
"I modsat fald må jeg tilbagevise en krigerisk handling, -
- som jeg er aldeles uden del i."
"Beslutningen om at værne menneskeheden mod nok en krig -
- ligger i Deres Majestæts hænder."
"Jeg forbliver et cetera... Aleksander."
Brevet er meget høfligt. Velformuleret.
Og fuldt af broderlig hengivenhed fra Deres herre, tsaren.
Følelser, som, forsikrer jeg Dem, gengældes af mig.
- Men dybest set, oberst... - Bolkónskij.
Bolkónskij, hvad udtrykker brevet så?
Det tilkommer ikke mig som bud at udtrykke tsarens ønsker.
Kom nu, kære ven. De må da have en mening. Hvad ...?
Hvor? Hvor har vi truffet hinanden? Deres ansigt er mig bekendt.
På slagmarken ved Austerlitz, sire.
Austerlitz... Austerlitz ...?
Ja, nu husker jeg det.
De lå med fanen i hånden.
Ja, sire.
Jeg troede, De var død.
Men så er De her igen. Det glæder mig at se Dem.
Nå, oberst, det her brev. Hvad mener De, det udtrykker?
Det kan kun udtrykke tsarens oprigtige ønske om at undgå krig -
- og at undgå udgydelse af russisk og fransk blod.
Et prisværdigt mål, som jeg er aldeles enig i.
Men hvad ellers? Hvad mener De ellers, der står i det her brev?
Eftersom De vil have en personlig mening, vil jeg sige, -
- at det er ønsket om, at De trækker Deres styrker tilbage fra vores land.
En personlig mening! Sådan bad tsaren sit bud om at sige det.
Taler De personligt om "tilbagetrækning"? Sig "retræte"!
Jeg er soldat og taler som en. Jeg er ingen tåbe!
Jeg bliver bedt om at stikke hovedet i løkken, mens fjenden konspirerer.
Sire, det er ikke min mening, når jeg siger, tsaren ikke er Deres fjende, -
- og at han ikke konspirerer imod Dem.
Hvis De læser hans brev omhyggeligt...
Jeg vil læse brevet mere omhyggeligt -
- og sender tsaren mit svar senere.
Godnat, oberst.
Mine herrer, ved daggry går vi over Njémen og ind i Rusland.
Freden drøfter vi... i Moskva.
Og den 12. juni 1812 -
- gik Napoleon Bonaparte i spidsen for 200.000 mand -
- over Njémen og ind i Rusland.
For at bekæmpe denne invasion af deres fædreland -
- valgte russerne at byde fjenden velkommen med en ødelagte lade, -
- et vidstrakt, øde landskab.
Plyndringer! Afbrændinger!
Så snart Napoleon nærmer sig, flygter bønderne med heste og korn.
Det, de ikke kan medbringe, brænder eller slagter de.
Hvis ikke vi får det standset, efterlader vi en afbrændt jord.
Vi må kæmpe. Hæren kræver det. Tsaren kræver det.
Og folket kræver det!
Hvad ønsker hæren? At blive knust?
For det er, hvad der sker, hvis vi kæmper nu.
Ønsker tsaren at blive tvunget i knæ?
For det er, hvad der sker, hvis vi kæmper nu.
Hvad ønsker folket? At blive Napoleons undersåtter?
For det bliver det, hvis vi kæmper nu.
Mine herrer, jeg har fået kommandoen -
- for at give hæren, tsaren og folket, hvad de ønsker.
Og det er at fordrive den sidste franskmand fra Ruslands jord!
Og det agter jeg at gøre, når jeg kan.
- Men plyndringer og afbrændinger! - Lad det fortsætte.
Lad det tage til!
- Snart står de uden for portene. - Vi standser ham!
- De bør indkalde flere mænd. - Kutúzov er bange.
- Han er en gammel idiot. - Hvad er der med kejseren?
Vi vil vise, hvordan Rusland rejser sig til forsvar...
Herre, hør os i vor bøn.
Styrk med din kraft vor nådige hersker, -
- kejser Aleksander Pávlovitj -
- og giv ham sejr, som du gav Moses sejren over Americh.
Gideon over Mideon. David over Goliath.
Knus vore fjender og tilintetgør dem hurtigt -
- under dine trofaste tjeneres fødder.
Bevar vor hær, giv en bue af stål til dem, der bevæbner sig i dit navn, -
- og indgyd deres lænder styrke til slaget.
Grib spyd og skjold og hjælp os.
Forband dem, der har udpønset ondt imod os.
Må de for dine trofaste krigeres åsyn være som støv for vinden.
Og må din mægtige engel forbande og fordrive dem.
Lad dem falde for dine tjeneres fødder -
- og blive trampet ned af vore skarer.
Jeg vil blot tage afsked. Jeg forlader Moskva.
- Hvor tager du hen? - Til hæren. De vil gå mod Napoleon.
Melder du dig endelig?
Jeg ved ikke...
Jeg må se, hvordan det er. Hvad det betyder for mig selv.
Fyrst Andréj har fået sit eget regiment. Ham vil jeg finde.
- Hvornår har du besluttet det? - Jeg har overvejet det længe.
- Selv du, Pierre? - Du bliver til middag, ikke?
- Det må du. - Kun for at sige farvel.
Godt. Kom.
- Mange af mine venner skal af sted. - Du skal i skole.
- Der er brug for hver en mand. - Hver en mand, ikke hvert et barn.
Jeg kan ikke gå i skole, når landet er i fare.
Så ti dog.
- Har du hørt fra Andréj? - Ja. Et brev.
Bad han dig...
Hvordan har han det?
Udmærket, men han er trist. Hans far er jo død.
Det ved jeg. Selv om han var min fjende, bad jeg for ham.
Han var den første nogensinde, der ikke brød sig om mig.
Man er vel ikke rigtigt voksen, før man har oplevet det.
Skrev Andréj noget om mig i sit brev?
Nej, Natásja.
Tror du, han nogensinde vil tilgive mig?
Han har intet at tilgive.
- Der er noget, du må love mig. - Ja?
Der må ikke ske dig noget.
For så...
Hører du, Pierre?
Ja, jeg hørte dig.
Det lover jeg.
- Og Pierre... - Ja?
Hvis du møder Andréj, så sig...
Så sig, at jeg bad for hans fars sjæl.
Kan du sige mig, hvor jeg finder oberst Bolkónskij?
Hr. oberst, den herre har spurgt efter Dem.
Pierre!
Andréj!
- Endelig. - Hvad laver du her?
Det er svært at forklare. Jeg er her for at se slaget.
Hvorfor?
Det er svært at forklare. Det er så stor en begivenhed.
Vores liv bliver anderledes på grund af det, der sker i morgen.
- Det gør mig ondt med din far. - Han var gammel.
Han kunne ikke leve med tanken om at blive fordrevet.
Hvordan tager man det i Moskva?
Maria er flyttet ind hos jeres tante.
Nikólaj Rostóv fik hende væk i sidste øjeblik.
Så Anatole Kúragin beærede ikke komtesse Rostóv med sin hånd?
Det kunne han ikke. Han var gift i forvejen.
Det er længe siden nu. Hun har haft tid til at komme sig over skuffelsen.
Husker du vores gamle diskussion?
Jeg sagde, at en falden kvinde bør tilgives, men jeg kan ikke.
Du kan ikke sammenligne Natásja med en falden kvinde.
Jeg havde så romantiske drømme.
Skulle jeg anmode om hendes hånd igen? De ville være yderst ædelt.
Men...
Det er jeg ked af.
Hvordan har du det? Du virker så underlig, så urolig.
Natten før et slag må man antage, at de, der skal kæmpe, er urolige.
Det er mere end det.
Muligvis.
Jeg har kæmpet så ofte, men føler for første gang, at jeg skal dø.
- Sludder. Hvorfor? - Det fornemmer jeg bare.
Hvorfor er du her, Pierre? Hvorfor, når du afskyer vold og krig?
Jeg ved det ikke.
Fordi jeg har indset, at man ikke kan hade noget, man aldrig har kendt til.
Hvordan vil det gå? Det siges, vi står godt.
Succes afhænger ikke af positioner, befalinger, planer eller sågar antal.
Et slag vindes af mænd, der vil vinde.
Og trods dem i hovedkvarteret, for hvem krig er et spil.
Krig er noget af det forfærdeligste, og jeg ville aldrig tage én fange.
Franskmændene er mine fjender. De lagde mit hjem i ruiner -
- og fordrev min søster og mit barn.
Nu vil de ødelægge Moskva. At tage fanger er krig på skrømt.
Tag ingen fanger. Dræb og bliv dræbt!
Uden skrømt ville vi kun slås, når døden var vis som nu.
Undskyld. Hvorfor bebyrde dig med det?
Er vi i live i morgen aften, griner vi ad det over en flaske.
Tilgiv mig, du er søvnig. Jeg skal også have sovet.
Jeg vil gerne blive.
Gå... Gå! Jeg har ikke tid til dig.
Mine eneste venner nu er mændene, der kæmper ved min side i morgen.
Farvel.
Om vi så mødes igen eller ej.
Skriv en proklamation til samtlige styrker.
Soldater! Dette er slaget, I alle har længtes efter.
Sejren afhænger af jer og vil give os alt, hvad vi behøver, -
- og en hurtig tilbagevenden til vort land.
Kæmp, som I gjorde ved Austerlitz, Friedland, Vitebsk og Smolensk!
Lad eftertiden sige med stolthed om hver og en af jer:
"Han var med i det store slag uden for Moskva."
- Hvad siger Paris? - Paris begræder Deres fravær.
Det vil jeg tro. Hvad har De der?
- En overraskelse, Deres Majestæt. - Hvilken?
En gave fra kejserinden til Deres Majestæt.
Min søn...
Kongen af Rom.
Prægtigt.
Væk med ham, de Beausset.
Det er for tidligt, han ser en slagmark.
Kom med, de Beausset.
De må ikke forsvinde. Bliv, og De skal få noget at fortælle Paris.
Fyr!
Der er en god vind deroppe, ikke? Den er af jern.
Kom væk. Næste gang er det ikke kun hatten, der ryger, men hovedet.
- Undskyld. - Nummer tre, I er for langsommelige!
Klar. Fyr!
De kan ikke stå der. De er i vejen.
Undskyld. Nu skal jeg holde mig væk.
Sigtet op, nummer fire. Nummer fem, få fart på ladningerne!
- Hvorfor er De ikke bange? - Er De?
De er nådesløse, når de kommer syngende. Himlen stå os bi.
Klar. Fyr!
- Har De en behagelig morgen? - Den er interessant.
Interessant? Hørte I det? Interessant!
- Dér kommer en. - Ikke her. Hen til infanteriet!
Har du fundet din ven? Kender du ham godt?
Bag træerne avancerer det franske infanteri i stort tal.
- Hold inde! - Hold inde!
Sænk sigtet og afvent ordre om at fyre.
Fyr!
Sire, infanteriet er vendt om og retirerer hovedkulds.
Kavaleriet skulle være gået først og have ryddet vejen. Send det nu.
- Der er kun fire ladninger tilbage. - Skaf noget mere.
Jeg går med.
Vand...
Tag mig med til et lazaret. Hjælp mig...
Doktor, han må have hjælp.
- Hvor langt har De båret ham? - Det ved jeg ikke.
De kunne have sparet Dem besværet. Han er død.
Vær forbandet, Napoleon...
Vær forbandet ned i helvede.
Vi holdt stillingen.
Vi har taget det værste af det, Napoleon kan byde på.
Vi må gå til angreb i morgen. Er De enig?
Jeg er enig. I teorien.
Ifølge alle de krigens regler, vi har lært, -
- skal vi angribe i morgen. Men vi kan ikke angribe!
- Vi er for udmattede. - Hvis vi trækker os tilbage...
Så viger vi for fjenden. Men han har betalt for høj en pris for pladsen.
Han vil forbløde på grund sin sejr.
Det vil være umuligt at holde Moskva.
Ja, general. De har ret.
Agter De at opgive Ruslands ældgamle, hellige hovedstad?
Ruslands ældgamle, hellige hovedstad?
Tillad mig at påpege, at spørgsmålet ikke giver mening for en russer.
Spørgsmålet kan ikke stilles. Det er meningsløst!
Det spørgsmål, jeg har bedt Dem drøfte, er militært!
Det drejer sig om at redde Rusland!
Skal vi opgive Moskva eller kæmpe og miste såvel hæren som Moskva?
Jeg kan forstå, at jeg er den, der skal betale for det knuste service.
Jeg har hørt Deres synspunkter. Nogle af Dem er næppe enige.
Men bemyndiget som jeg er af min hersker og mit land, -
- beordrer jeg retræte.
Hurtigere! Franskmændene er her, før vi er klar til at tage af sted.
Kom nu. Op!
Kom alle glassager ud i bagagevognene.
Og bøgerne... Kom bøgerne ud i den lave vogn.
Værsgo og værsgo. Og handskerne. Dem går jeg ikke med igen.
Tak.
Det er de sårede fra Borodino.
Vera! Skynd dig!
Kom, Vera.
Kom med noget vand.
- Har du set de sårede, far? - Ja. Jeg har sagt, de kan være her.
Er det en alvorligt såret?
Han er da i live. Det er et mirakel, Hans Excellence har holdt så længe.
- Hans Excellence? - Vores oberst, frøken.
Frøken Sónja...
Sig ikke noget til nogen. Ikke endnu. Lov mig det.
Tante, fyrst Andréj er her. Han er en af de sårede.
- Andréj? - Han er bevidstløs og hårdt såret.
- Natásja? - Hun ved det ikke.
- Hun må ikke få det at vide. - Han er døende.
Natásja må ikke få det at vide.
Se at få de vogne i gang! Vend dem om!
I dér bagved, fremad! Der er flere sårede på vej.
Når vi er væk, og de sårede er i vores hus, hvad så?
Jeg ved det ikke. Jeg skal hurtigt tilbage og hente flere.
Skal de bare være her uden pleje? Og tages til fange? Dø?
- Sagen hviler i andre hænder. - Tag de stole ned.
- Nok med det. Ned med den. - Papa, det her kan vi ikke.
- Hvad mener du? Nå, lænestolen! - Lade de tre blive taget til fange.
Hvilke tre?
Nej, det er klart. Men hvad vil din mor sige, hvis vi efterlader lænestolen?
- Jeg taler med mor. - Ind igen!
I tre kommer med os i den vogn dér.
- Deres folk kan frit bruge mit hus. - De må hjælpe os.
Er der plads i en vogn til staklen her?
Hurtigt! Hurtigt!
- Alle de mænd, papa... - Ja, det er så trist.
- Men når der er krig... - Vi må tage dem med os.
Vi tager alt af igen og tager hver en mand med, der kan rejse.
Du har ret. Så ganske ret.
Tilbage med dem der. Stil den fra dig.
Tag alt af vognene. Gør, som jeg siger!
Sig til Deres folk, at der er plads til alle.
Af med dem der.
Fjern det der. Det hele. Tøm vognen.
Tøm vognen helt. Væk med det.
Tag det hele ned igen.
Lad det grimme bord blive. Vi skal ikke bruge det.
Tøm vognen med det samme. Ud med alt det. Kom og hjælp!
Iljá, hvad foregår der? De læsser det hele af.
- For at gøre plads til de sårede. - Det er vores ting.
Ting kan man købe. Tænk på, hvad det vil sige at blive efterladt.
Hvor urimeligt. Staten må tage sig af de sårede.
Mama, du kan da ikke protestere. Se dem!
Vil du efterlade dem for at redde nogle møbler? Mama!
Tænk, hvis Nikólaj var en af dem. Eller Pétja.
Nikólaj? Pétja?
Du har naturligvis ret, kæreste. Undskyld, Iljá.
Kyllingen belærer hønen.
Ti minutter. Vi kører om ti minutter!
- Jeg er klar, Iljá. - Kom så, piger. Fart på.
- I Guds navn, kør! - I Guds navn, kør!
Kære Moskva, alle forlader dig.
- Se! Se der ved hjørnet! - Hvem er det?
Pierre! Her, Pierre!
Du er uskadt. Du lovede at komme, og det er du.
Du må ikke blive. Tag med os.
- Så du slaget, Pierre? - Ja. Jeg så alt for meget.
- Kom med. - Jeg er nødt til at blive. Jeg...
- Stands vognen. - Der er noget, jeg må gøre.
Fortsæt!
Husk mig. Husk.
Hvorfor ville han ikke med?
Jeg begriber det ikke.
- Natásja... - Sónja!
Du græder. For Pierre?
For os, fordi vi rejser? Hvorfor så?
- Jeg må sige det. - Nej!
Der er en blandt de sårede, vi kender.
Andréj?
Han rejser med os i dette øjeblik.
Er han hårdt såret? Hvorfor har I ikke sagt det?
Jeg vidste ikke, hvordan jeg skulle få det sagt.
Han sagde, du ikke måtte sige det.
Nej. Han sover eller er bevidstløs. Han har intet sagt.
Har han intet sagt?
Moskva.
Den asiatiske by med de utallige kirker.
En masse.
Moskva, du hellige, for mine fødder.
Endelig.
På barbariets og despotiets urgamle monument -
- vil jeg mejsle retfærdighedens og nådens store ord. Nådens.
Hvilket storslået styre kejser Aleksanders... kunne være blevet.
Jeg er rede til at modtage byens overgivelse. Nu.
Nå? Hvor er deputationen?
Der er ingen, sire.
Byen er forladt. Halvdelen står i brand.
Der er intet styre.
Der er ingen til at overgive den til Dem.
Det er umuligt.
Umuligt og latterligt!
Der må finde en overgivelse sted.
Det er en fornærmelse!
Det skal de komme til at bøde for.
Se i horisonten. En landsby, der brænder.
- Det kunne godt være Mytisji. - Den ligger længere væk.
- Det er Moskva, der brænder. - Det er så blæsende og tørt.
Moskva. Gud være os nådig.
Det er Moskva. Arme Moskva.
Natásja, Sónja, kom og se. Moskva brænder.
Moskva? Åh nej.
Hvor er det forfærdeligt.
- Natásja. - Lad os gå i seng igen.
- Papa, jeg må tale med dig. - Nu igen?
- Gå i seng. - Giv mig lov at melde mig til hæren.
Du ved det allerede. Svaret er nej.
Jeg må være, hvor jeg kan gøre mest for mit land.
Din pligt nu er ikke, hvad du tror. Din pligt er at blive hos os.
Jeg er ked af det, papa, men jeg har besluttet mig.
Se, Natásja. Byen brænder. Du kan se det fra vinduet.
- Du kiggede jo ikke. - Jo, jeg kiggede.
Gå nu i seng. I dør jo af kulde.
Også du, Natásja, kæreste. Gå i seng.
Er det franskmændene eller os, der brænder byen af?
Undskyld. Hvor er jeres officerer?
Officerer, frøken?
Det ved jeg ikke. Dernede et sted.
Tilgiv mig. Tilgiv mig.
Jeg elsker dig.
Tilgiv mig.
Tilgiv hvad?
Alt, hvad jeg har gjort.
Jeg elsker dig højere. Højere end før.
- Se at få de brande slukket. Nu. - Javel, sire.
Slip mig! Giv slip!
Nej!
Slip mig!
- Hvor kom han fra? - Det ved jeg ikke.
Klar.
Tag sigte.
Fyr!
Skær dem ned.
- To nye. Kom så. - Nej, nej! Hjælp mig.
Lad dem ikke gøre det. Nej!
Nej! Nej!
Nej!
Jeg beder jer.
Klar.
Tag sigte.
Fyr!
Skær dem ned.
Det var det hele.
Vi skulle kun skyde brandstifterne.
Tilbage til fængslet med dem.
Fremad march.
Lad være med at ruge. Vi skal ikke dømme, om vi skulle spares eller ej.
Til sin tid vil Gud forklare os sammenhængen, og så er alt klart.
Der er du. Kom her. Du fandt mig altså.
Sådan en lille fyr, ja. Sit og vær en flink hund.
Kan De lide kolde kartofler? De var vældig lækre til middag.
Her.
Hvad med lidt salt?
- Så går det bedre, ikke? - Jeg har det udmærket.
- Hvorfor skulle de stakler skydes? - Ja, en stor synd, en stor synd.
Men hvor der er love, er der uretfærdighed.
Kom så, op med dig.
Selv om ormen æder kålen, dør den først.
Hvad for noget?
Tingene sker ikke, som vi planlægger, men som Gud vil det.
Har De ejendom? En hustru?
Lever Deres gamle forældre endnu?
De har måske små?
Pyt med det. De er ung, og kan stadig få, om Gud vil.
Det fine er at leve i harmoni.
Jeg boede faktisk stadig derhjemme.
Vi havde en god lille gård, et godt stykke jord -
- og et hus, man måtte takke Gud for.
Når vi gik ud og mejede, var vi syv. Vi var sande bønder.
En dag gik jeg ind i en andens skov for at samle brænde.
Men fogeden fandt mig, jeg fik pisk og blev tvunget til soldatertjeneste.
Vi troede, det var en ulykke, men det viste sig at være en velsignelse.
Havde jeg ikke syndet, skulle min bror af sted, og han har fem små.
Jeg havde kun en kone.
Vi havde en lille pige, men hende tog Gud, før jeg gik i krig.
Du har været uheldig.
Vi kan jo hulke, eller vi kan le.
Uheld er som vand i et vod. Man trækker, og det bulner.
Men når man har trukket det op, er der intet.
Sådan er det, min ven.
Det er vist på tide at sove.
Jesus Kristus, Sankt Nikólaj, Frola og Lavra, vær os nådige og red os.
Sådan.
Læg mig som en sten, Herre, og væk mig som et brød.
- Hvad var det for en bøn? - Jeg bad. Beder De ikke?
Jo, men hvad sagde du? Frola og Lavra?
Det er hestenes helgener. Dyrene må man jo også tænke på.
Kom du herover. Få varmen og læg dig ned.
Sådan.
- Jeg troede, du sov. - Nej, jeg lå og betragtede dig.
Jeg nød synet og var taknemmelig.
- Sov, kæreste. - Nej. Ikke endnu.
Jeg vil holde mine øjne åbne. Jeg vil se på dig.
Du er ikke den pige, jeg så danse natten lang.
Pigen, der hviskede til månen ude på altanen.
Du er noget langt bedre.
Du er så afklaret, så kostelig.
Jeg elsker dig så højt.
Det er forfærdeligt. Kun i øjeblikke som det her kan man tale så frit.
Indtil nu vidste jeg intet om kærlighed.
Jeg var god til at hade, Natásja.
Jeg hadede så meget, men frem for alt hadede jeg dig.
Det havde du al mulig grund til.
Jeg elsker dig højere, end jeg har elsket noget på denne jord.
Måske skyldes det klosteret her.
Måske ved munkene, hvad kærlighed er.
Nu begynder jeg også at fatte det.
Måske er døden mit private kloster.
Hvor er han? Må jeg se til ham?
- Naturligvis. Men er det hans søn? - Ja.
- Og han hedder? - Kolja.
Sikke en dejlig dreng.
- Hvor er han? - Vi har sendt bud.
De må være træt, fyrstinde. Vi har gjort værelser klar.
- Hvor er Pétja? - Han er rejst. Han var ustyrlig.
Han blev ved med at tale om hæren, til vi måtte lade ham tage af sted.
Krigen er formentlig forbi, før han får en bestalling.
- Fik du mit brev? - Ja. Gudskelov, det var godt nyt.
- Du og fyrstinde Maria. - Jeg er urolig for Sónja.
- Jeg fortalte hende det straks. - Mor! Det ville jeg selv gøre.
- Maria. - Bliver du hos os, lille mand?
Nå, kæreste...
Kom med, Maria.
Kom også du, Nikólaj.
- Jeg læste dit brev. - Det ved jeg.
Hun er en fin kvinde, ikke?
- Hvis du vil, Nikólaj, er du fri. - Tilgiv mig, Sónja.
Natásja, ingen vil fortælle mig noget.
Hvordan er hans tilstand? Hvad siger lægen?
Er det blevet værre?
- Andréj... - Goddag, Maria.
Hvordan er du kommet hertil? Har du lille Kolja med?
- Hvordan har du det? - Det må du spørge lægen om.
Kan du se, hvor besynderligt skæbnen har ført os sammen?
- Hun plejer mig hele tiden. - Maria er kommet fra Ryazan.
- Har du savnet grev Nikólaj? - Ja.
Han er blevet meget glad for dig. Det ville være fint, om I blev gift.
Hvorfor tale om mig, Andréj?
Vil du se lille Kolja? Han er derude.
Det ville glæde mig meget.
Er det for meget med al den snak?
Nej. Det er værre for Maria. Jeg kan ikke sige alt det, jeg gerne vil.
Kys ham, Kolja. Kys din far.
Kolja...
Ingen må græde i dette værelse.
Hverken børn eller voksne.
Du må hellere gå udenfor og lege.
Han er en køn lille dreng.
Hvad er der, Maria? Er det barnet?
Du kender ordet:
Himlens fugle så ikke og høste ikke, og eders himmelske fader føder dem.
Derfor må du ikke græde.
Kom og sæt dig ved siden af mig.
Det sværeste er at holde sig i live ved solopgang.
Jeg drømte en vidunderlig drøm.
Jeg så en dør. Jeg kunne se bag den.
Jeg drømte, at jeg døde.
Og netop som jeg døde, vågnede jeg op.
Ja...
Døden er opvågnen. Forstår du?
Det er så enkelt.
Er det forbi?
Hvor er han nu?
Hvor er han henne?
Hvad er dette? Hvad er dette?
Her er vi. Herrer over hovedstaden i verdens største rige.
Der er ikke én civil mund at mætte, og dog får jeg disse meldinger!
"Lagrene svinder ind. Provianten forsvinder."
"Farepunktet nærmer sig." Hvem skriver de meldinger?
Hvem tager skridt til at afhjælpe det?
Jeg har ført Europas bedste hær ind i den her by.
Og hvad ser jeg andet end marodører og drukkenbolde?
De er ikke soldater længere!
De er klunsere. Skraldsamlere!
Kutúzov må have sendt folk for at spørge om kapitulationsbetingelserne.
Hvad er der sket? Er de blevet tilbageholdt? skudt?
Sire, jeg har personligt givet besked til samtlige officerer ved posterne.
Der er ikke kommet sendebud fra den russiske øverstbefalende.
Byen brænder ned om ørerne på os. Hus for hus!
Jeg har befalet, at brandstiftere skal skydes, men selv her...
kan man ikke få stanken af røg ud af næseborene.
Mine herrer, tag Dem sammen, eller jeg får Dem alle udskiftet!
Med alle Deres titler, ordener og kommandostave.
Jeg vælger de første og bedste soldater, der ikke er fulde...
og indsætter dem i stedet for Dem!
Jeg advarer Dem, mine herrer. Jeg kan ikke blive siddende -
- og se på, at min armé gå i opløsning.
Luk det vindue, en eller anden.
Vildgæssene flyver allerede mod syd.
Hvad nu, hvis vi sidder fast her hele vinteren?
Tid og tålmod, tålmod og tid.
Den store armé er såret.
Men er den dødeligt såret?
Et æble bør ikke plukkes, mens det er grønt.
Tålmod og tid.
Ja? Hvem der? Kom ind.
En sær-kurér, Deres Excellence.
Excellence, franskmændene gør klar til at forlade Moskva.
Kom nærmere.
Ønsker Deres Excellence, at jeg...
Herre, min skaber.
Du har hørt vor bøn.
Rusland er reddet.
Jeg takker dig, Herre.
Russiske kvinder.
Lusene, der lever på erobrerne.
De må tage med eller dø.
Angrib.
Ordet "angrib" ligger Dem altid på tungen.
Mine herrer, de kom til vores land som græshopper -
- og efterlod intet, hverken mad eller husly.
Nu går de tilbage den vej, de kom, gennem deres selvskabte ørken.
En kold, sulten hær 3000 kilometer hjemmefra, -
- der gør, hvad hver en russer ønsker:
De forlader vores land i størst mulige hast.
Landet knuser dem.
Og den russiske hær? Siden Borodino har den været på tilbagetog.
- Nu må den angribe. - Hvorfor?
Jeg ville ikke give én russisk soldat for ti franske!
De tilbagetrækninger -
- har forårsaget den franske armés udslettelse.
Og vi vil befri vores land.
Dyret er på flugt. Vi følger efter det -
- og svirper dets haser med piske for at holde det på flugt.
Vi forfølger det til vort lands grænser.
Og vi vil tilbyde franskmændene en gylden bro til vesten.
Videre, I der! Videre!
Alle, der ikke følger med, bliver skudt.
Op med jer.
Videre! Op!
Kom så. Ind i geleddet.
- Op. Kom så. Op! - Kan ikke...
Rejs dig. Nu!
Jeg beder dig...
Meget vel.
971, 972...
73, 74...
Rejs dig!
Videre!
Ryd vejen! Se at komme væk!
Til siden! Væk!
Videre.
Videre. Gå videre!
- Videre! Videre! - En, to, tre...
Hvad er det, De hele tiden tæller?
Jeg tæller til tusind og begynder forfra for at holde fødderne i gang.
De har aldrig før haft brug for dem, vel?
Fine herrer kører i vogn eller rider.
Jeg har levet hele mit liv til fods, og dog holder De længere.
Begynd forfra. En, to...
24, 25, 26...
Op!
Kom så. Videre!
Er du også bange, min ven?
En, to, tre, fire, fem...
Holdt! Hvem der?
Menig Rostóv. Jeg har en melding fra den øverstbefalende.
Følg med.
- Hvordan fandt du os? - Nogle bønder viste mig vej.
- Dragoner? - Javel. Dragoner.
- Hvor mange infanterister? - Måske 100.
- Eller 200? - Javel. Måske 200.
Måske? Forsvind, før jeg taber besindelsen. Ud!
- Hvornår blev han taget til fange? - I aftes. Men vi holder ikke på ham.
Som regel tager jeg ikke fanger.
- Hvad er det for en melding? - Den er fra min general.
- Hvem er du? - Menig Rostóv.
- Har du en bror, Nikólaj? - Ja. Kender De ham?
Ja.
"Alle patruljer skal falde tilbage og slutte sig til hovedstyrken."
"Gør klar til samlet angreb, -
- når franskmændene forsøger at gå over Beresinafloden."
Rostóv, du har ikke fundet mig. Du kan først give mig det i morgen.
Hvorfor?
De franske efternølere. Jeg angriber dem i morgen. En sidste kamp.
Lad mig tage med. Jeg siger, jeg ikke fandt Dem, hvis jeg må gå med.
- Næ, næ. - Må jeg ikke nok?
Godt. Men hold dig fra balladen, ellers får jeg ballade med generalen.
Tak.
Se at få spist lidt.
Jeg går ind gennem skoven.
Du går over på den anden af dalen og angriber på mit signal.
- Javel. Er der reserver? - Ingen.
Det er vores sidste kamp, og vi holder intet tilbage.
- Menig, vil du have lidt? - Tak.
Er du sulten? Tag det her.
Mange tak.
Hold dig bag mig hele tiden.
Til angreb!
Kosakker! Kosakker!
De må tit have ønsket, at De havde skudt mig i den tåbelige duel.
De har formentlig ikke hørt, at Hélène døde i Skt. Petersborg.
Jeg vil bede Dem tilgive mig den skade, jeg forvoldte Dem.
Holdt!
Væk med dem. I ved, hvad der skal gøres.
Han ville ikke blive tilbage.
For ham var det en leg.
Hans sabel var et stykke legetøj.
Jeg tager ikke fanger.
Klar ved kanonerne!
Fyr!
Ja, brænd dem.
- Hurra, mine drenge! - Hurra!
Hurra! Hurra!
Jeg takker jer for jeres store og trofaste indsats.
Sejren er total, og Rusland vil ikke glemme jer.
Æren er jeres for altid!
Skal vi se, hvad der er sket med resten af huset?
Kom, Maria.
Sónja, se hvordan køkkenet ser ud. Prokófij, find noget te.
- Undersøger du kælderen, Vasilitj? - Meget vel.
Mama, papa, nordfløjen ser ud som altid.
Der er ikke sket noget. Vi har et hus. Et halvt hus.
Er det ikke dejligt? Mama, kom og hvil dig.
Vi er hjemme.
Dunjásja, lav et koldt kompres til min mor.
Tag skamlen. Den har hun altid holdt af.
Og den lille kan bo i mit værelse. Op med dig. Sådan.
Jeg håber altså, vi finder en flaske portvin.
Der ser du, Maria. Du får en født optimist til svigerfar.
Jeg har elsket dig fra første øjeblik.
Skynd dig, Nikólaj! Du forsinker turen ud på landet!
Pierre.
Vi blev så urolige, da vi hørte, du var taget til fange.
Du er kommet tilbage.
Du er som huset her.
Du lider. Du viser dine sår. Men du står.
Det vanskeligste, men også det vigtigste er -
- at elske livet, at elske det trods lidelsen.
For livet er alt.
Livet er Gud. At elske livet er at elske Gud.
Lev Tolstoj "Krig og Fred"